|
|
![]() |
|
"Ce le pasa lor de poeti?
Stau si mesteca pui cu mujdei,
si inconjurati de femei⦠Si totusi, asculta mancand cum, singur, un turtur isi sapa din stresini ascunse vibrand iluzii rotunde de apa."
|
Cu Micuâ in biblioteca
![]() |
Dar aplecarea asta pentru bucatarie nu e deloc intamplatoare si reflecta foarte bine pofta mea de a gati. Cred ca, pe undeva, din copilarie mi se trage. Mama mea era o foarte buna gospodina. Absolvise Scoala de menaj din Oradea, un fel de liceu care, cum se spunea pe atunci, pregatea tinerele gospodine pentru viata, invatandu-le de la lucrul manual la bucatarie si limba franceza. Franceza o uitase, saraca, dar pastrase cateva caiete de retete pe care le am si acum.
Cartofi frantuzesti ca cei pe care o sa-i pregatesc eu azi, si nici macar nu stiu de ce se numesc asa, imi amintesc ca facea mama cand eram copil.
Iar masa la noi era un adevarat ritual. De pilda, la pranz nu exista sa nu se serveasca supa de gaina sau de vita, neaparat cu taitei de casa si cu sos dulce de rosii, apoi un piure de cartofi cu rasolul de rigoare. Daca felul doi era o friptura la tava, pulpa sau altceva, era servita cu un fel de compot acrisor de prune.
Asa ca, pornind de la primele mele contacte cu arta culinara si pastrand acea idee din Luceafarul, citindu-l apoi pe Kogalniceanu si, evident, pe Pastorel, cel mai spectaculos din punct de vedere literar, cu toate ca si cel mai putin "gatibil", ca sa zic asa, am ajuns ca timp de doi ani sa am la radio o rubrica de retete culinare. Iar acum a aparut acest prim volum din ceea ce se doreste a fi o tetralogie cu "Retete pentru tot romanul".
Dar, acum, sa nu crezi ca sunt cine stie ce expert gastronom intr-un exil autoimpus in bucatarie! Sunt un gatitor de mancaruri doar in clipele de relaxare. Pe vremea cand inca mai consumam alcool, dupa vreun chef, ca o penitenta, gateam in draci. Ma linisteam. Asta este si unul din scopurile acestui volum, sa-i conving, cu umor si trezirea prin vorbe a poftei de mancare, si pe barbati sa gateasca. Pentru ca foarte multe din retetele de aici sunt dedicate burlacilor.
Nu spun ca din toate calatoriile mele prin strainataturi am luat tot ce era reteta care ma interesa. Daca vorbim de voiajul in China, as spune chiar fascina! Acolo am incercat din rasputeri sa deslusesc ceva din bucatele care ne erau servite, dar fara folos. In plus, nici un bucatar nu ne dezvaluia nimic din secretele vechi si bine ascunse ale acestei bucatarii traditionale atat de variate si delicioase. De pilda, ni se adusese odata la masa o mancare in care mie mi se paruse ca aflu niscai burta de vita, desi taiata foarte fin si cu mirodenii care schimbau cu totul gustul cu care eram obisnuit. Eu eram absolut convins ca aveam dreptate. Dar bucatarul n-a vrut cu nici un chip sa-mi spuna ce era. Totusi, intr-un final, am reusit sa smulg de la el macar marturisirea ca nu e burta de vita! Pana la urma, daca stau sa ma gandesc bine, ar fi putut fi orice. Spun asta, pentru ca am avut prilejul sa mananc odata la un restaurant vestit numit "Rata Pechineza" unde, cum spune si numele, se servesc numai si numai preparate din rata. Locul este celebru, pentru faptul ca bucatarul de acolo poate gati din aceasta pasare 99 de feluri de mancare. Eu am ales la masa ceva care era considerat o mare delicatesa, iar cei care ne invitasera ma admirau pentru gusturile mele rafinate. Am mancat cioc de rata! Oricum, am aflat asta abia dupa ce terminasem de mancat preparatul care continea respectiva parte anatomica foarte bine maruntita si asezonata cu diverse sosuri si mirodenii. O alta delicatesa care, dupa aceasta isprava comisa fara voie, mi-a fost oferita, au fost labele de la rata. Am refuzat cu eleganta!"
Intre timp, ajunsi acasa, as mai fi ascultat ceva povesti. Dar tropotul uneltelor de bucatarie si cel ulterior al furculitelor dansand in farfurii mi-au stat potrivnice. Iertata sa-mi fie pofta.
CARTOFI FRANTUZESTI
| |||
|