![](http://www.jurnalul.ro/usr/casete/28166/miscarearezistenta.jpg)
Cântecul cu versuri şchioape şi lălăială improvizată şi-a extins mrejele şi a cotropit mai mult decât urechile fotbalului românesc. S-a culcuşit şi în mintea fotbaliştilor şi oamenilor de fotbal. Manelizarea fotbalului s-a lăbărţat spre o brambureală şi un prost-gust în toate direcţiile. Manelele au făcut o ciulama în capul fotbaliştilor, iar brambureala manelizată a lovit atât de zdravăn, încât câţiva fotbalişti de la Dinamo cu vinul în nas au cântat manele care glorifică Steaua. Pulhac, Goian (versiunea din Ştefan cel Mare), Izvoranu, chiar şi gazda Torje au cântat năprasnic "Steaua, Steaua una este Steaua...". Au cântat dinamoviştii cu atâta spor despre duşmanii lor din Ghencea de li se transformaseră plămânii în boxe de discotecă nebună.
FAULT LA COANA CHIRIŢA
Ţopârlănia asta simbolizată de manele a bramburit complet gândurile fotbaliştilor, şi aşa mereu în suferinţă de limpezime. Maneaua a devenit ruda atât de îndrăgită de lumea fotbalului, încât şi şeful de club Borcea îşi concretizează entuziasmele tremurându-şi buricul atunci când urlă manelele. Iată un alt atac la fundaţia sportului venit din vraiştea care s-a înstăpânit în rândul oamenilor de fotbal. Starea de manele este mai mult decât un cântec şchiop şi chior.
Maneaua a devenit cauză de stupiditate generalizată. Dacă e să ajungem la esenţă, fotbalul este un spectacol. Meciurile sunt nişte reprezentaţii care să aducă destindere pentru miile şi zecile de mii de spectatori. Ei bine, harababura adusă de spiritul ţopârlănesc simbolizat de manea a dărâmat tocmai menirea fotbalului. Nu ştiu cum au reuşit performanţa patronii de cluburi, şefii de federaţii, galeriile ca să anuleze spectacolul pe care îl reprezenta meciul de fotbal. S-au înjurat, s-au scuipat, s-au bălăcărit, au aruncat cu flăcări unii în alţii până când s-a interzis ca publicului să asiste la reprezentaţia fotbal.
Casele de bilete au lacătul pe ghişeu, în tribune nu se mai află spectatori şi fotbalul se joacă precum la mănăstire. E ca şi când o trupă de artişti excelenţi nu mai oferă piese unor săli pline, ci aceşti actori joacă într-un depozit gol, unde lâncezesc decoruri. Nu se mai aud încurajări, nu se mai aud imnuri, nu se mai aud scandări, nu se mai aud fluierături, fiindcă în tribune se plimbă doar frunzele răscolite de vânt.
Huiduielile au rămas la porţile stadioanelor. Ba, ceva se aude la televizor, cum se răstesc jucătorii unii la alţii, cum sunt bruftuiţi de antrenori şi cum se vaită jucătorii cotonogiţi de fundaşii violenţi. Pentru a asigura totuşi fondul muzical în pustietatea cea fără de spectatori, Borcea "împăratul" autoînscăunat la Dinamo a pus la cale o orchestră în rândul acţionarilor, el bubuind în tobă în "ture" cu Turcu, care mai buşea şi el în tobă şi asta fiindcă nu i se găsise un contrabas. Comicărie de duzină de atâtea manele, spectacolele de fotbal au ajuns în registrul caraghioasei Coana Chiriţa.
Şi fiindcă tot am zis că rostul esenţial al fotbalului e să aducă bucurie prin spectacol, absurdul s-a înrădăcinat atât de temeinic, încât actorii se urăsc cu spectatorii şi invers. Peluzele îi urăsc pe patronii cluburilor, le doresc plecarea, le doresc îmbolnăvirea, le doresc puşcăria şi alte chestii de "bine". Patronii de cluburi nu ştiu cum să reteze picioarele spectatorilor. Nu mai sunt primiţi în stadion mii de oameni care se adună în faţa porţilor închise şi înjură spornic. Becali-Nea Gigi s-a luat la întrecere cu ura tribunelor pe care a provocat-o prin exageratul discurs, că el e mântuitorul Stelei, că banii lui reprezintă puterea totală şi că n-are nevoie de suporteri. O ridicolă competiţie "ba pe a mă-tii" s-a instalat pe stadioane. În lumea fotbalului, de la peluze la diriguitorii fotbalului, de la jucători la arbitrii se fredonează şlagărul "muie".
VALI VIJELIE CĂNTĂ LA UE
Şi maneau asta aducătoare de ţopie tinde să depăşească graniţele fotbalului autohton fiindcă peluzele din Ghencea ameninţă că se vor războii cu patronul Gigi Becali şi la Parlamentul de la Bruxelles. Să te ţii mahalagism în fotbalul românesc când se vor revărsa în ograda Parlamentului UE, unde se va discuta cu temei despre darea afară a lui Bergodi, despre Bănel Nicoliţă şi centrările lui şi despre ungerea cu gel a părului columbianului Dayro Moreno. I se propune astfel lui Baroso să cânte din repertoriul lui Adrian Copilul Minune şi Adi de la Vâlcea. Culmea ar fi ca la Bruxelles imnul Parlamentului European să fie cântat de Vali Vijelie. Că vorba aceea, între UE şi muie e distanţă doar de două litere.
Epidemia asta a manelelor de toate felurile i-a făcut pe fotbalişti să aibă mai multe religii strâmbe, să se închine la paralele multe, să se închine la caroseriile şi cilindreea maşinilor de lux, să se închine la blugii scumpi fiindcă au rupturi pe craci, să se închine la ţâţele agabaritice ale gagicilor care semnează condica prin cluburi. Gagici care visează doar să ajungă sub plapuma unui fotbalist şi să-i macine banii. Amarnic de sărace sunt gagicile de fotbalişti în zestrea de cuvinte, în limbajul lor împărăţeşte mai ales "ok". De altfel, una dintre fufele care au petrecut cu Mutu până la cântatul cocoşilor a rostit o frază plină de "înţelepciune": "Mutu e un băiat ok!".
MANEAUA, VERIŞOARA FOTBALULUI
Şi fiindcă revenim la figura anemică făcută de Mutu pe teren în batjocorirea Naţionalei de la Belgrad, nu putem să nu ne aducem iar aminte că blegeala în faţa porţii adverse n-a fost şi în cârciumă, unde Adi cel frumos a fost harnic cu paharele şi cu invitaţiile la manele. Într-o vreme, Mutu spunea că citeşte Eminescu şi Dostoievski. Ei bine, votca şi manelele vin din alte depozite decât din casa lui Eminescu şi din casa lui Dostoievski. Cred că era de elementar bun-simţ ca Mutu să facă următorul raţionament. De luni şi luni n-am mai jucat pentru Naţionala României. S-a oftat după Mutu ca după aducătorul de minuni. Era cu Serbia un meci care să panseze întristarea românilor că nu vom fi la Campionatul Mondial. Păi, Mutule, trebuia să te concentrezi şi să te gândeşti numai cum să joci bine şi să îţi reconstruieşti poziţia de lider în Naţionala României. Însă ai uitat că statuia de fotbalist se ridică udând-o cu sudoare şi nu cu votcă, temeinicind această statuie cu somn liniştit şi nu în scandal de manele.
Nu mai avem figuri puternice cu sclipiri superbe de valoare ca atunci când Naţionala îi aducea pe teren pe Hagi, pe Gică Popescu, pe Dan Petrescu, pe Dorinel Munteanu. Îmi spunea Gică Popescu că nu există bucurie mai mare pentru un fotbalist decât să vină la Naţionala ţării lui. Că acolo miza nu sunt banii, nu sunt contractele cu cluburile, ci miza este gloria ta şi a ţării tale. Rostea Gică Popescu: "Eu când auzeam imnul simţeam că se zburleşte carnea pe mine". Au ştiut băieţii aceştia minunaţi să aducă gânduri serioase şi performanţe în vestiarul Naţionalei. Nu existau derapaje, nu existau voci manelizate între tricolori pentru că Hagi, Gică Popescu, Dan Petrescu erau uniţi în prietenie, în simţire pentru Naţionala noastră şi în autoritate faţă de ceilalţi.
Povestea Gică Popescu cum trebuie să stârnească respectul un lider al echipei. "Eu par un dur, dar sunt un om flexibil, care şi glumesc, însă când e vorba de ceva serios, apoi serios să fie. Eram la Galatasaray şi ne iubeau tare turcii şi pe Hagi şi pe mine. Într-un cantonament la Galatasaray ne uitam la un meci de Champions League la televizor. Pe scaune stăteau greii, Hagi, Hakan Sukur, Bulent, eu. Pe covor, la picioarele noastre urmăreau meciul aşezaţi tinereşte mânjii echipei, în frunte cu Emre, marea speranţă a fotbalului turcesc. Când a intervenit pauza la meciul de Champions League, Emre a vrut să schimbe programul pe unul cu muzică, eu i-am spus să lase pe canalul cu fotbal fiindcă în pauză se vor da reluările de faze. Puştiul năbădăios şi alintat Emre a trântit telecomanda şi a înjurat în general, nu pe unul dintre noi. M-am ridicat brusc, am luat telecomanda şi am readus televizorul pe canalul cu fotbal. De atunci, timp de patru ani, la Galatasaray telecomanda a stat doar la mine."