Mestesugarii. Un fel de mici intre-prinzatori care, muncind pe rupte, au dus, probabil fara sa vrea, la dezvoltarea noii asezari a lui Bucur. Papugii, boiangii, curelari, tabacari, reprezentanti ai unor bresle fara de care dezvoltarea economica a noii asezari era imposibila.
![]() |
INCEPUTURILE. Fara munca mestesugarilor "de inceput", vechea asezare a Bucurestilor nu si-ar fi schimbat aspectul. Asa aratau Bucurestii vazuti de cartografii vremii |
Limbajul Miticului de specialitate
Moto: "Mare mucalit mai esti, domnule Mitica, si de spirit. Mersi, domnisoara, ca ma-ncantati cu migdale amare". (I.L. Caragiale, "Tot Mitica") Daca ai crescut pe maidanele Bucurestilor, orice excursie inspre alte teritorii (vorbim, desigur, despre cele romanesti) poate sa devina o experienta lingvistica cel putin interesanta, daca nu de-a dreptul provocatoare, in sensul matricelor stilistice despre care vorbea Blaga. Pentru regateanul obisnuit, cea mai de impact experienta este cea cu zonele inalte (Ardeal, Maramures, Moldova), acolo unde viata cade abrupt pe inaltimile geografice (cum ar veni, la o adica, pe verticala) si are un limbaj asemeni. Ca unul care duce o viata pe orizontala, regateanul are timp si energie sa vorbeasca mult, cu cuvinte rotunde, labartate, sa creeze invective care, eventual, intr-o peroratie semantica de gen, nici macar sa nu se repete. LIMBAJ VERTICAL. Nevoit sa urce si sa coboare muntele, omul vertical nu mai are suflu pentru elucubratii rasfirate. El sintetizeaza totul si, daca mai e si nervos, o sa abordeze un ton "pe verticala", asemenea vietii pe care o duce. Rar ai s-auzi un ardelean facand trimiteri acide la origini, asa cum face un regatean. Pentru el, mai comod este sa se ia direct de guler cu Dumnezeu (cu varianta Sa de plural, scrisa, obraznic, cu "d" mic). Verticalitatea geografica a vietii se prelungeste firesc in limbaj. La fel, orizontalitatea ei. La fel, biserica si arhitectura ei. Nu intamplator nordul tarii e "mai catolic" decat sudul. Biserica catolica, cu arhitectura ei gotica, raspunde mai bine spiritului "pe inalt" al cetateanului nordic, in vreme ce, biserica ortodoxa, cu rotunjimile ei slave, va incadra perfect spiritul sudic al regateanului. LIMBAJ ORIZONTAL. Am creat, astfel, premisele pentru a justifica, intr-un fel, specificul de limbaj bucurestean, si, in speta, al zonei de ses, din sud. Tip comod si afabil, in sensul caragialesc al cuvantului, bucuresteanul nu are complicatiile omului pe verticala. De la camp pana la carciuma sau de la scoala pana la net-cafe, discoteca sau sala de sport, drumul e drept; ai timp de povestiri, de barfa, de fraude semantice, seducatoare in esenta lor. In Bucuresti mai des ca oriunde am auzit pronuntat, cu o frecventa nebuneasca, termenul "naspa", adoptat cu naturalete de o mare categorie de oameni. Multi dintre cei care acum se numara printre adeptii lui "naspa" o fac mai mult din spirit de fronda decat de altceva. In Timisoara si in toata zona Banatului se saluta cu "ciao". Apropo de salut, ardelenii ii sutuie pe mitici, pentru ca li se pare ca "pa"-ul de la plecare e ingrozitor de jignitor. "E ca si cum ai vrea sa scapi mai repede de mine", mi-a zis odata un coleg ardelean cu care lucram in Cluj. Cica sa-i spun "servus", asa cum imi spune si el. CUVANTUL-TRUPUL"La inceput era Cuvantul si Cuvantul era la Dumnezeu si Dumnezeu era Cuvantul. Acesta era intru inceput la Dumnezeu. (...) Cuvantul era Lumina cea adevarata care lumineaza pe tot omul care vine in lume. (...) Si Cuvantul s-a facut trup si s-a salasluit intre noi si am vazut slava Lui (...)" - (Evanghelia dupa Ioan) CUVANTUL-SANGELE
"Eu sunt o pata de sange care vorbeste" - (Nichita Stanescu - Haiku) CUVANTUL-NECUVANTUL
"El a intins spre mine o frunza ca o mana cu degete / Eu am intins spre el o mana ca o frunza cu dinti / El a intins spre mine o ramura ca un brat / Eu am intins spre el bratul ca o ramura / (...) Auzeam cum se-nteteste seva lui batand ca sangele / Auzea cum se incetineste sangele meu suind ca seva / Eu am trecut prin el / El a trecut prin mine. Eu am ramas un pom singur / El un om singur" - (Nichita Stanescu - Necuvintele)